Skal jeg låse døren? Vi låser til mørkekammeret.
Det her er syre.
Det afbryder fremkaldelsen. Det lugter af eddike.
Fremkaldevæske fra Kodak, der allerede er blandet.
Så blander vi det næste.
Det skal være cirka 70 grader.
Jeg kigger på det. En vindblæst Jackie.
Så blæser vi støvet af. Væk med støvet.
I de 10 år, jeg fotograferede Jackie -
- var den bedste uge denne i oktober.
I 1971. Én uge fik jeg hende fem gange.
Det startede d. 4. Jeg fik hende til tennis med Caroline Kennedy.
Agenterne kom i vejen, og så smuttede Jackie -
- ind i Central Park.
Så måtte jeg ud på en løbetur.
Heldigvis kunne jeg følge med.
Så fik jeg hende på vej over gaden. Et godt billede.
Det solgte flere gange.
Den 5. fik jeg Jackie, mens hun shoppede i Bonwit Tellers -
- hele vejen fra lejligheden, da hun kom ud.
Endnu et godt billede, der var med i min bog -
- men også i Gucci's bog, fordi hun bærer en Gucci-taske.
Den 5 fik jeg hende også tidligere på eftermiddagen -
- da hun hentede Caroline i skolen, og de tog på shopping.
En af agenterne står i vejen. Det var den 5.
Den næste dag fik jeg Jackie igen -
- på hjørnet af 85th og 5th, inden hun skulle over vejen.
Så dækkede jeg andre events.
Den 7 var min store dag, da jeg fik den vindblæste Jackie. Mona Lisa.
En model skulle have taget billeder til sin mappe.
Jeg hentede hende, og vi tog i parken.
Jeg fotograferede hende i parken. Det var Joyce Smith.
På vej hjem gik vi over vejen.
Jackie kom ud af sidedøren og gik mod Madison Avenue.
Skulle jeg følge efter hende og tage billeder?
Nej, jeg tog en taxa.
For 2 dollars indhentede jeg hende og tog hende i profil.
Så dyttede taxachaufføren, og hun vendte sig.
Jeg fik mit bedste billede. "Den vindblæste Jackie".
Jeg kalder det "Mona Lisa".
Jeg tror ikke, hun vidste, det var mig. Derfor smilte hun lidt.
I nogle primitive stammer er folk bange for at blive fotograferet.
De er bange for, at fotografen stjæler deres sjæl.
Der er også en stamme i Amerika, der har det på samme måde.
Her bor Katharine Hepburn.
Og her står Ron Galella i regnen.
Hans kone Betty holder paraplyen.
Huset er omgivet af en tyk, høj hæk.
- Vi skal selv skabe vores udsyn. - Ikke for meget, Ron.
Galellas metode giver bagslag. Chaufføren starter bilen.
Galella føler, at der vil ske noget.
Og det gør der. Bilen står nu mellem døren -
- og hækken, så han intet kan se.
Miss Hepburn slipper væk, men Galella har én chance til.
Miss Hepburn er med i et teaterstykke i byen. Han tager derned.
Hvorfor alt dette for at tage et billede af en sky skuespillerinde?
Katharine Hepburn er en superstjerne.
Derfor skal jeg tage gode billeder af hende.
Hun er svær, for hun bevogter sit privatliv.
Denne gang virker taktikken. Limoen kører ind i garagen -
- og som han siger: "Jeg fik hende."
Vi spurgte Galella, om jagten på en 71-årig kvinde -
- var en anstændig måde at tjene sine penge på.
Jeg tror på det, jeg laver. Jeg føler ingen skyld.
Folk vil have et glimt af hende og kende hendes vaner.
Selv om hun dækker sig selv til med en paraply -
- er det interessant. Det viser personlighed.
Ron var en gentleman.
- Egoistisk. - Kryb.
- Høflig. - Andenrangs.
Jeg syntes, han var en charmerende person.
Han var alt det, man ikke troede.
Jeg elsker ham. Han er en nationalskat.
I 70'erne og 80'erne var han som en spedalsk.
En rigtig torn i siden på samfundet.
- En krampe. - Han er en irriterende fotograf.
Han var som de levendes Weegee.
De vidste, han var der.
Han fangede dem altid, når de ikke ville fotograferes.
Han var som et barn. Hvad har jeg gjort forkert?
- Han var altid uskyldig. - Han glamouriserede menneskeheden.
Han tog billeder dag og nat.
Nogle gange var der ekstra sikkerhed, når Galella skulle komme.
- Han gjorde alt for sine billeder. - Han viste det, som det var.
Resultatet af hans arbejde imponerer mig.
Du er interesseret i fotografi -
- så hvorfor fokusere på Ron Galella?
Et godt billede viser en kendt lave noget ukendt.
Derfor er min yndlingsfotograf Ron Galella.
Andy Warhol.
Når Ron giver tips til unge, håbefulde fotografer -
- får de nok noget mere end på kunstskolen -
- hvor man lærer alt om kameraet og fremkaldelsen.
Han giver tips til, hvordan man bliver en sociopat.
Rons regler for en paparazzi.
Øv dig i at snige dig ind til fester.
Klæd dig rigtigt. Jeg havde altid jakkesæt på.
Tag ikke din jakke med, lad den ligge i bilen.
Uden jakke ser det ud til, at du hører til.
Find køkkenet. Der kan man tit komme ind.
En anden løsning er at stjæle et navn.
Find en, der er inviteret, og stjæl personens navn.
Skyd hurtigt. Hvorfor skal du det?
To grunde: Du skal fange det overraskede udtryk.
Jeg skyder sådan her mod objektet med vidvinkellinsen.
Du skal ikke kigge ind i kameraet. Så ser man ikke øjne og detaljer.
Grund nummer to: Hvis stjernen siger -
- "nej, jeg vil ikke fotograferes" -
- så går du. Men du er foran, for du har allerede dit billede.
Du skal altid være et skridt foran som paparazzi.
Det her er lobbyen. Der er trapper her og her.
Det er i dette rum, i foyeren.
I dag skal vi over på Waldorf Astoria, hvor der afholdes en event.
Jackie Robinson Fondens årlige prisuddeling.
Robert Redford skal modtage en pris.
Vi går ind denne vej. Begge veje fører herover.
Det er indgangen til foyeren, men man kan gå forbi trapperne -
- og så er der en masse døre, hvor man kan komme ind.
Ellers kan man gå op ad trapperne her -
- og så gå ned denne vej. Er du med?
Jeg skal lige hente mit kamera.
Jeg skal have et billede af Robert Redford og give ham min bog.
Okay.
Så kører vi.
Se, rådyr.
Vi er sent på den.
De går ind og sætter sig ved bordene.
Det bliver svært, men jeg vil prøve at give ham bogen.
I min karriere er det nødvendigt at snige sig ind -
- for jeg er freelancer -
- og vi står sidst på gæstelisten.
De er som Gestapo, presseagenterne.
- Hvem filmer her? - "Salt" med Angelina Jolie.
Er hun her? Angelina Jolie er med i filmen.
Men hun er her desværre ikke.
Jeg ville hellere have hende end Redford.
Det er foyeren, hvor receptionen er, hvis det ikke er på den anden side.
- Jeg er lidt sent på den. - Ja, vi er færdige derinde.
Jeg prøver på den anden side, hvor de holder den private middag.
- Undskyld mig. - Hej.
- Hvor er Robert Redford? - Det aner jeg ikke.
- Er Robert Redford her? - Ja, han står derovre.
Undskyld.
- Undskyld mig. - Ja, du skal derind.
- Robert, jeg er sent på den. - Hvordan går det?
- Må jeg tage et par? - Ja.
Bob, vent, jeg vil give dig bogen.
- Må jeg ikke give ham den? - Giv mig den, jeg skal derind nu.
- Jeg kommer og henter den. - Jeg vil give den.
- Giv mig den. - Giv hånd, tak.
Okay, det lykkedes. Heldigvis kom han ud.
Ron ved ikke, hvilket indtryk han giver folk.
Når man kører op til hans hus, han hedder Ron Galella -
- og han bor i New Jersey. Man kører op til hans hus -
- og man tænker: "Det er jo Sopranos".
Det her er billederne ...
De er fra min bog.
Mange kalder paparazzier for parasitter, der udnytter andre.
Galellas liv er fyldt med afvisninger.
Læg det i baggagerummet, det kan I vel åbne?
Hvordan blev jeg paparazzi?
Min mor var interesseret i glamour og film.
Hun elskede Cary Grant, David Niven og Ronald Colman.
Men det var flyvevåbnet, der gav mig min karriere.
Jeg skød berømtheder for basens avis.
Vi har tre af Robert Redford og tolv af Steve McQueen.
- Det er godt, ikke? - Ja, de er alle gode.
- Hvem er det? - Catherine Deneuve, fransk.
- Mick Jagger, Springsteen ... - Bob Dylan.
En fotograf har en god fidus. Man ser en køn pige, som man fotograferer.
Så lærer man hende at kende.
Man placerer hende i fine omgivelser og gør det interessant.
Jeg brugte min kunstneriske baggrund, og jeg elskede det.
De er alle 40x50. Derfor giver han mig god rabat.
- 145 for hver. - Nej, 175, det er ikke et firetal.
Tager du ekstra for at scanne? 150 er for meget.
Giv mig en god pris, så bestiller jeg tre til mig selv.
Han reducerer prisen. Det gør han.
Paparazzi kaldes i bedste fald pesten, i værste fald tæger.
Står "pap" for "paphoveder"?
En paparazzi er vel en, der ikke har tilladelse til at fotografere en.
Paparazzo betyder også myg på italiensk.
De summer rundt, de er faktisk lidt som insekter.
Termen paparazzi stammer fra denne film -
- hvor en af fotograferne hedder Paparazzo.
Velkommen til Staley-Wise.
- Hej. - Beklager forsinkelsen.
Jeg har tre ekstra. Amsterdam ville have to. Du nævnte Mick Jagger.
De ægte paparazzier er dem, der finder på kreative måder -
- at invadere en andens privatliv på.
Jeg skal sælge min nye bog. De har solgt de første to.
Jeg tror, de kendte vil kontrollere deres image.
De vil kontrollere pressen.
Men jeg vil kontrollere mit medie.
Ron, vil du selv være kendt?
Det er jeg. Jeg er Jon Galella. En paparazzi-superstjerne.
Fotografi er det nemmeste medie at blive god til.
Alle, der har et kamera, kan tage et godt billede.
Men det er det sværeste medie at udtrykke en personlig vision med.
Der er ingen føling eller hånd. Ingen fysisk kontakt.
Det, at man kan kende noget på 50 meters afstand i et galleri -
- og se, at det er et Diane Arbus eller et Irving Penn.
Det, at man kan se, hvem der står bag -
- viser, at de har opnået noget, for det er meget svært.
Rons kælderarkiv.
Der er nok omkring 3 mio. fotografier hernede -
- i form af billeder, lysbilleder og negativer. Plus, minus et par tusind.
Da jeg indrettede rummet -
- var der så meget materiale, at jeg måtte gøre gangene smallere.
Der er så mange mapper, at man skal gå sidelæns.
Se?
Selv herovre står der mapper. Kom.
Her har vi S-rummet. Paul Newman -
- Ronald Reagan, Robert Redford, John Travolta og Sinatra.
Se her, de er alle af Sinatra. To rækker med Sinatra.
Så har vi Paul Newman hernede.
Robert Redford der. John Travolta der.
Det her er fra "Golden Globe" og "Academy Awards" siden 1968.
De fleste kendte har allerede deres nekrologer klar -
- skrevet af "New York Times" osv. Vi gør det samme med billeder.
Hvis nogen bliver syg eller ser ud til snart at skulle dø -
- så gør vi de billeder klar.
Det lyder morbidt, men sådan tjener vi penge.
Her har vi Billie Jean King. Der er mange. Her fra 1972.
Der er et par billeder med Elton John.
Det her er latterligt.
Vi har mange af Andy Kaufmann fra "Friday's" i 80'erne.
Og vi fandt billeder af Larry David og Kramer fra "Seinfeld".
Han fremkaldte dem ikke, da de var ukendte.
De var tilfældige skribenter, og han skød Andy Kaufman.
Det var et ret stort fund.
Jeg har ikke mange billeder af Diana, for hun var sjældent i New York.
Jeg har kun fem eller seks, men hun var sød.
Vi savner hende alle.
Det her er Michael Jackson. Der er mange af ham.
Her med Emmanuel Lewis og Brooke Shields.
Nogle gange havde han maske på af helbredsårsager.
Når han så mig, rullede han vinduet ned. Han gav mig hånd.
Donald Trump, en silhuet. Med Diana Ross.
Det er et tidligt billede før operationerne.
Han var inde og se "Cats" og rakte hånden op.
Billedet var på en dobbeltside i "Us Magazine". Kun hånden.
Michael Jacksons hånd.
Det falder ind i traditionen med gadefotografer.
De kan tage mange billeder meget hurtigt -
- og der er næsten altid noget, man kan bruge.
Det vigtigste var, om man fik billedet, og om man tjente på det.
Så havde man gjort sit job.
Sådan var Ron, han var ligeglad med mennesker.
Han er passioneret omkring det, han laver.
Det er passionen, der adskiller ham fra så mange andre.
Det, der driver Ron, er usikkerheden.
Man ved aldrig, hvad der vil ske.
Han har en næsten barnlig nysgerrighed.
Og for ham er det spændende, at man ikke ved, hvad der vil ske.
- Hvor gammel er du? - 77.
Og jeg arbejder stadig. Flere bøger.
- Du kan ikke gemme dig i busken. - Arkivet er guldet.
Mit første Jackie-billede er fra maj 1967.
Det første billede. Hun var på Wildenstein-galleriet.
Det var umuligt at tage billeder der.
Der var fyldt med folk. Hun fulgtes med Andre Meyer, en bankmand.
Jeg ventede uden for og fulgte efter dem til 1040, 5th Avenue.
Og fra da af var det et maraton.
Jackie Onassis er en god historie pga. af alle kontroverserne.
Hun var gift med en fantastisk præsident -
- og endte sammen med en græsk rigmand, der var 30 år ældre.
Det var helt utroligt, at hun giftede sig med Aristotle Onassis.
Jackie sørgede stadig. Skulle man jagte hende?
Hun havde børnene og skulle skabe et liv.
Hendes berømmelse var fængslende, og det er den faktisk stadig.
Alt om Jackie O. og hendes følelser og gøremål var nyheder.
Hun søgte ikke omtalen, men hun fik den.
Hun gik måske ud én gang om måneden.
Medmindre man ventede uden for hendes hus.
Den 24. september 1969 ankom jeg hertil.
Jeg ringede på hos naboen, 1045.
Jeg spurgte dørmanden, der var meget venlig. Han fik 10 eller 15 dollars.
Han sagde: "De er på cykeltur i parken. John Jr. og Jackie."
Jeg gik op ad stien og så dem komme imod mig. Jeg gemte mig bag træet.
Der, hvor pigen løber, tog jeg billederne.
Hun så mig, da jeg kom ud.
Jackie vendte sig og sagde: "Dig igen!"
Så kom agent Connelly på sin cykel og sagde: "Så er det nok."
Jeg sagde: "Ja, jeg smutter nu."
Jackie sagde: "Mr. Connelly, knus hans kamera."
Agenterne løb efter mig og ville have filmen.
Jeg sagde nej og smed kameraet med filmen i baggagerummet.
"Sæt dig ind i vores bil."
De kørte mig ned til 19th Precinct og anholdte mig.
Ron mente, han havde ret til -
- at sagsøge mrs. Onassis for chikane -
- og han sagsøgte hende for 1,3 millioner dollars -
- for at forhindre ham i at tage billeder og tjene penge.
Mrs. Onassis sagsøgte så ham for chikane -
- og påstod, at han skræmte hende og børnene ved at forfølge dem.
Jeg troede, hun ville indgå forlig -
- men hun ville have en retssag, for Ari betalte regningen.
Aris regning endte på 500.000 dollars.
Mine advokater krævede kun 40.000. Det var meget billigt.
Alle redaktioner ville have et billede af Onassis fra retssagen.
De ventede uden for retsbygningen for at se hende i retten.
Martin London repræsenterede mrs. Onassis.
Al Julien og jeg repræsenterede Ron Galella.
Jeg repræsenterede Secret Service, der passede på Caroline og John.
Jackie mistede sin beskyttelse, da hun giftede sig med mr. Onassis.
Men børn af en tidligere præsident har beskyttelse, til de er 18 år.
Mrs. Onassis udnyttede det. Hun var beskyttet sammen med børnene.
Alle billederne er taget på offentlige steder.
Skal der være begrænsninger på fotografers frihed i offentligheden?
Det må dommeren afgøre.
Kan dette blive en principiel sag?
Det er der vist ingen tvivl om.
Der er en konflikt, der omhandler privatlivets fred -
- over for pressens rettigheder -
- og fotografernes rettigheder.
Jeg kørte sagen med afdøde Alfred Julien, der afhørte hende.
Det store spørgsmål er, om man er en offentlig person.
Hvis man er, er der ikke frit spil -
- men man har ikke samme beskyttelse som en privat person.
Hun blev spurgt, om hun var en offentlig person. "Nej", sagde hun.
Han vendte sig mod fotograferne: "Er de så kommet for at se mig?"
Dommeren bad os om at give et billede på -
- hvor berømt Jacqueline Kennedy Onassis var.
Det handlede kun om to kvinder.
Vi talte ikke om filmstjerner eller tv-stjerner.
Vi talte kun om Dronning Elisabeth og Jackie Kennedy Onassis.
Rons advokater forsøgte at bevise, at Jackie ikke var skræmt -
- og at hun smilte på de fleste billeder. Hvad var der galt med det?
Julien spurgte: "Smiler De ikke på billedet?"
Hun svarer: "Nej, jeg gik hurtigt, og fotografen stod i vejen."
Julien spurgte: "Er De bange på billedet?"
"Det kan jeg ikke svare på", svarer mrs. Onassis.
Julien: "Kigger De ind i kameraet og smiler?"
- "Min mund står åben." - "Smiler De?"
- "Er det en skræmt person?" - "Måske."
Hun kunne bare have sagt "Godmorgen, mr. Galella."
Og så have sat sig ind i taxaen.
Han ville have haft et kedeligt billede.
Men billedet af en løbende Jackie i Central Park er fantastisk.
Førstedamer løber ikke. Forestil dig en løbende Pat Nixon eller Bush.
Når man forfølger nogen i længere tid, bliver det frygteligt for dem.
Bare så han kunne få sin "kunst".
Vi har ikke en generel lov om privatlivets fred.
Vi har det i forhold til regeringen -
- men ikke i forhold til hinanden.
Hvorfor må han ikke arbejde? Han gjorde ikke noget kriminelt.
Vi troede fuldt og fast på, at han måtte udføre sit arbejde.
- Hun var eftertragtet af alle blade. - Og hvad så?
Må han så gøre, hvad han vil?
Det her handler alt sammen om den første forfatningsændring.
Den omhandler fotografiets substans. Det er fint.
Problemet er, hvad den såkaldte journalist gør for at få det.
Det er noget fis, at befolkningen har ret til at kende sandheden.
Man skal ikke være journalist for at have den ret.
Han har ret til at tage et billede på en offentlig gade.
Men hvad siger loven?
Må man tage billedet på afstand? Det er vel okay.
Må jeg springe ud foran dig og stikke kameraet op i næsen på dig -
- og hoppe rundt?
Må jeg gøre det hver dag? Må jeg skræmme dine børn?
Må jeg ødelægge dit liv?
Det er ikke nemt at svare på. Det er en glidebane.
Flyt jer!
Det er en alliance mellem fotograferne -
- berømthederne, redaktørerne, bladenes læsere -
- og tv-programmernes seere.
Man kan ikke skille de dele ad.
Folk har altid været interesserede i de kendte af deres verden -
- og jeg tror, vi er født med et sladdergen.
I high school sladrer alle om de mest populære.
I England har de sladret om kongefamilien i 2000 år -
- og i gamle dage -
- sladrede man garanteret om Faraoen og hans kone.
I stumfilmenes tid -
- kendte publikum ikke stjernerne.
Producerne var bange for, at hvis stjernerne blev kendte -
- ville de kræve for mange penge.
Det gik fra, at stjernerne var helt anonyme til meget kendte -
- for producerne indså, at det udviklede programmet -
- når de havde en film og kunne sælge historier om dens stjerner.
Det var en anden type berømtheder, for de var en sjældenhed.
Det var meget begrænset.
Selskaberne kontrollerede det og bestemte, hvad vi måtte vide.
Det var datidens systems død -
- der udløste det, vi ser i dag.
Det begyndte, da Fisher, Taylor og Burton indspillede "Cleopatra" i Rom.
Pludselig opstod der en affære mellem Burton og Taylor -
- og hele verden var interesseret.
Det var tydeligt på settet, at de havde en affære. Så gik det amok.
Paparazzier på scootere jagtede dem rundt i Rom.
Jo større interesse, jo flere penge vil ham med billederne tjene.
Jeg har flere billeder af Liz Taylor end af Jackie. Hun er mere synlig.
Hun går med til præmierer og offentlige events.
Liz Taylor og Richard Burton havde en yacht, "Kalizma".
Den lå fortøjet ved Themsen.
Jeg fik et tip fra en af sømændene om, at de skulle holde fest.
Over for yachten lå der en femetagers lagerbygning.
Jeg betalte vagterne 12 dollars for at lukke mig ind -
- klokken 16.00 en fredag eftermiddag.
Jeg var fange på lageret den weekend.
Jeg havde taget mad med, sandwiches, sodavand -
- kage og toiletpapir.
Jeg så rotter der.
Den første nat var jeg så bange for rotter, at jeg sov på taget.
Lørdag eftermiddag kom de.
Jeg fotograferede dem fra vinduet. De så mig aldrig.
Jeg fik dem ved morgenmaden, hvor de skændtes.
Yachten blev en turistattraktion. Bådene kom meget tæt på.
Jeg fangede Liz, mens hun hængte gardiner op for at skærme af.
Jeg fik billedet af turisterne, der ikke kunne se Liz.
Det er mit yndlingsbillede.
I dag kunne jeg sælge dem for 100.000 dollars -
- men dengang fik jeg kun 400 dollars fra "The National Enquirer" -
- for en dobbeltside. Jeg er bare glad for, at de blev offentliggjort.
Ron, er det her det hele værd?
For mig er det. Jeg elsker mit arbejde som fotograf.
Det er nødvendigt at være paparazzi -
- for at kunne fange de kendte, som de er.
Betty, hvad er din rolle i det her?
Det bedste, der skete for Ron, var, at han mødte Betty.
Hun var den helt rette partner for Ron.
Jeg må bede dig om at fordoble det beløb.
Hvis vi skal erstatte det kunststykke -
- vil det koste dig mere end det dobbelte af det beløb.
Jeg købte hans billeder. Jeg var VP hos "Today is Sunday".
Vi havde brugt hans arbejde i et par år.
Jeg sagde: Jeg håber, jeg vil møde ham en dag.
Hendes stemme var blød som Jackies. Den var altid fuld af glæde.
En dag ringede telefonen. Han ville hen på Kennedy Centeret -
- samme aften for at tage billeder til Superman-præmieren.
Han sagde: "Kan du få mig ind?"
Jeg troede ikke, hun ville være så smuk.
Piger snyder normalt en -
- for hvis de er søde, er de normalt ikke smukke.
Lidt senere på aften kom han, og jeg fik lov til at møde ham.
Da jeg så Betty, kunne jeg ikke fatte, hvor smuk hun var.
Jeg spurgte hende: "Er du sikker på, at du ikke er gift?"
Jeg sagde: "Jeg vil giftes med dig."
Inden for 5 minutter friede han til mig.
Jeg tænkte: "Her er en høj, mørk og lækker mand -
- der ser så chik ud." Jeg var meget imponeret.
Så tog vi hen på det nærmeste motel.
Velkommen til min have. Det er en italiensk have.
Jeg har bygget hele stien selv.
Springvandet har jeg også bygget.
Møllen har jeg også bygget med blomsterne omkring den.
Det her område har jeg også bygget med de fire søjler.
Læg mærke til planterne øverst, det er kunstigt stedsegrønt.
Han køber silke- og plastikplanter.
Han tager dem med hjem og dypper dem i en stor spand med polyuretan -
- og så planter han dem i sin såkaldte have.
Der er et eksempel. Den planteskulptur blev dyppet ...
Det er en fuldstændig ydmygelse.
Bettys forældre arbejdede i blomsterindustrien.
Det her er falsk stedsegrønt.
Ron er meget nærig.
Jeg gav kun 20 dollars for dem. De fås også med lys.
Det her er vores kaninkirkegård. Kaninerne er begravet her.
Kaninerne er gravsten.
Det er svært at forbinde den hæmningsløse fotograf -
- med ham, der elsker kaniner og går meget op i sine kaniner.
Hvorfor kaniner?
De er mere renlige end katte. De lugter ikke.
Man kan samle deres pøller op, de er som rosiner.
De siger ingen lyde, og de er så bløde.
Vi elsker begge kaniner.
Jeg kom med en baggrund som journalist -
- men havde ikke ret megen viden om fotografi.
Jeg tog et kamera og ville med ham -
- og opleve det hele selv.
Og det var spændende dengang -
- for discoæraen var på sit højeste.
Og Big Daddy elsker at danse.
Alle, der kom til New York, skulle besøge Studio 54.
Der er intet som det i dag. Hver aften endte alle på Studio 54.
Det var begyndelsen på dækningen af berømtheder.
Studio 54 udgjorde legepladsen, hvor billederne blev taget.
Jeg mener, at Ron Galella åbnede op for Pandoras æske -
- i forhold til, hvordan folk præsenterede sig selv.
Han tog billeder af folk på vej ud. Stadig smukke, men meget berusede.
Han fangede det, de ville skjule.
Tilfredsstiller du måske en sult, der ikke burde være der?
Alle aviser har en klumme om de kendte.
Engang var det ikke sådan. Jeg har været med i 20 år.
- Hvem er de sværeste at skyde? - Brando.
Vi leder efter Brando. Han er her. Vi har otte kasser.
Han er en stor mand på mere end én måde.
Jeg tager dem med ud. Marlon Brando.
Dick Cavett havde sit studie på 58th Street.
Der stod i avisen, at Marlon Brando skulle være gæst.
Jeg blev glad, da jeg hørte det.
Jeg var meget tilfreds. I en branche, hvor alle altid er så tilfredse -
- var jeg virkelig både glad og tilfreds.
Jeg ville have et billede.
Han var tilbagetrukket dengang på Tahiti, hvor han boede.
Ron sagde, at han ville fotografere Marlon Brando.
Jeg ville gerne se det.
Jeg gav ingen løfter, men jeg ville gerne se det.
Marlon Brando som kendt var ikke særlig rar.
Han kunne ikke lide at blive fotograferet.
Han var en ubehagelig mand. Sådan var det bare.
Brando skulle være der kl. 17.00. Jeg tog derhen kl. 12.00.
- "Ved I noget om Brando?" - "Nej."
Da jeg tog derfra, talte jeg med en chauffør.
- "Ved du noget om Brando?" - "Han kommer med helikopter."
Han havde misset sit fly den morgen, havde glemt alt om showet.
To timer før vi skulle på, vidste ingen hvor han var.
Jeg fik Brando på vej ud af helikopteren og ind i limoen -
- og så susede jeg hen til studiet.
Det var umuligt at tage billeder -
- for der var helt plastret til med fans og fotografer.
Hvor meget af det, der står i bøgerne om dig, kan vi stole på?
Jeg synes ikke, det er værd at tale om.
Nyheder er en forretning, og folk sælger nyheder.
Desværre er folk i min position -
- folk i det offentlige rum, en salgbar vare -
- men vi er ikke anderledes end Kleenex eller håndsæbe.
Så hvis vi finder ud af noget om dit sexliv -
- eller om, hvad du gør med afklippede negle ...
Vi optog programmet, og så ville han på restaurant i China Town.
Vi hoppede ind i bilen og slap forbi Ron og et par andre udenfor.
Jeg var parat til at følge efter limoen, så det gjorde jeg.
Den eneste anden i min bil var Paul Schmulbauch.
Vi fulgte efter ham. Vi var de eneste.
Efter et lille stykke tid sagde chaufføren, at Ron forfulgte os.
En god paparazzi skal nå frem til destinationen først.
Man skal stå og vente på, at de kommer.
Jeg har tilbragt meget tid i Rons bil, mens vi jagtede berømtheder -
- så vi kørte hurtigt og ofte over for rødt. Det var skræmmende.
Ron var vild bag rettet.
Paparazzi-banen er højresvingsbanen. Den bruger jeg til overhaling.
Nu laver jeg en paparazzi.
Han gør det samme ved en buffet. Han går foran alle.
På en eller anden måde fandt Ron os i China Town.
Mr. Brando sage: "Hvem er Galella?"
Jeg sagde: "Hold samme ansigtsudtryk, så bliver han træt af os."
Vi begyndte at skyde. Det blev ved en rum tid. Det samme udtryk.
Marlon ligner en mongolsk morder fra det 13. århundrede.
Og jeg ligner en hård nyser.
Jeg tog omkring 10 billeder. Så kaldte Brando mig over.
Ingen af os forstod, hvad han sagde. Ron sagde: "Hvad?"
"Hvad vil du have, som du ikke allerede har?"
Ron sagde: "Tag solbrillerne af." Meget høfligt som altid.
Brando svarede ikke, han slog bare.
Jeg slog fem tænder ud, og blodet væltede ud.
Jeg endte på Bellevue Hospital.
Hvem mener, at Brando overreagerede? Hvem mener, det var retfærdigt?
Ron kunne ikke slå igen med kameraet.
Jeg bad Paul hoppe ind i bilen. Han var helt mundlam.
Hans kamera hang i stroppen og svingede.
Jeg sagde, at han ikke fik billedet.
De satte kæben på plads og ordnede tænderne.
Det var det mest spændende øjeblik i mit liv -
- og også et af de mest voldelige og dumme.
"Hvad fanden laver du? For det første er du Marlon Brandon."
Jeg tænkte det kun. "Tror du, du slipper fra det her?"
Han bad mig ringe til advokaten.
Han fik fat i Linda, min kone, og han mumlede, at han var blevet slået -
- og han kunne knap tale. Linda sagde meget klogt:
"Du skal vist se en læge, før du ser din advokat."
Den samme aften tog jeg til en event på Show Club.
Det viser, hvor stærk jeg er.
Det gjorde ikke ondt.
Jeg var stadig bedøvet.
Jeg fik et opkald næste dag, og han sagde:
"John, det er Ron Galella, jeg kan ikke tale, kæben er brækket."
"Jeg kommer desværre for sent, men jeg kommer senere i dag."
Vi sagsøgte Marlon Brando. Hans forsvar var som en af hans film.
Man kunne ikke forstå et ord af det, han sagde. Bizart.
Vi stillede et spørgsmål, og forstod intet. Vi bad om at få det gentaget -
- men ingen forstod, hvad han sagde.
Han tilbød os et forlig på 40.000 dollars.
Vi ville egentlig sige nej og prøve at få mere.
Vi ringede til Ron, og han sagde med det samme ja.
"Det er ikke sådan, jeg er."
"Det handler ikke om pengene. Lad os komme videre."
"Folk skal bare ikke tro, at de kan slå mig, når jeg tager billeder."
"Den historie skal ud, ikke pengene."
Men han fortæller gladeligt om vores salær.
Advokaterne får 1/3. Advokaterne fik 1/3.
Advokater tager 1/3.
Jeg fik 27.000, hvilket er 2/3.
Det hele gik til at få lavet mine tænder. Det tog tre forsøg.
Et år senere holdt han pressemøde i New York.
Jeg var selvfølgelig ikke inviteret, men jeg stod klar med en hjelm.
Ron har god humor modsat andre af hans kolleger.
Paparazzi Superstar!
Hans taktik er forkastelig. Han er en stalker. En lovlig stalker.
Tag den første forfatningsændring i yderste konsekvens -
- og så har man Ron, der er beskyttet.
Der er en konflikt mellem loven og paparazzier.
De indsamler nyheder.
De må bruge gaderne som du og jeg og tage deres billeder.
Problemet opstår, når man spørger -
- om de må tage billeder ind i mit hjem.
Må de gå hen til mine børn, hvis jeg er stjerne -
- og begynde at tale med dem og forfølge dem?
Nogle af de ting skete for Jackie Kennedy.
Galella gik så langt over grænsen, at der ikke kan findes en dommer -
- uanset hvor stor fan han er af loven -
- der ikke kan se, at Galella brød loven.
Fra vores synspunkt var oddsene imod os, og det vidste vi.
Vi havde en dommer, men ingen jury. Dommeren skulle afgøre sagen.
Dommeren var ansat af den afdøde præsident Kennedy.
Så vi havde vores sag for.
Galella vidste ikke, at han gik ind i en rundsav.
De første to uger gik med at kigge på bunker af billeder -
- som Ron havde taget af mrs. Onassis.
Det var en oversigt over det, Galella gjorde for at få adgang til dem.
Hun spiste på en restaurant, og han sprang frem fra et tøjstativ.
Hun var i teatret, og han krøb ned langs sæderne og tog billeder.
Han gik ind på Johns skole for at se julestykket.
Han prøvede at skyde hende sammen med julemanden.
Ron havde hyret en julemand, der forfulgte hende -
- for at få et billede af hende og julemanden. Hun slap væk.
Kendte som Jackie blev irriterede, hvis jeg var for meget efter dem -
- så jeg tog forklædninger på.
Parykker, overskæg, afroparykker.
Det fungerede nogle gange.
Jackie havde en stuepige, som jeg blev venner med.
Jeg inviterede hende på kaffe og gik på date for at få informationer.
Hun sagde, at Jackie havde et helt skab fyldt med bladene.
I retten sagde Jackie, at hun ikke samlede på bladene.
Hun gav mig også tips om, hvornår hun skulle til frisøren.
Men så en dag foran bygningen kom Jackie ud og så os.
Greta blev fyret få dage senere.
Jeg havde det skidt, men jeg tror ikke, hun elskede sit job.
Har hun nogensinde sagt noget til dig?
Ja, engang i lufthavnen i september 1969.
Hun sagde til politiet: "Lås ham inde."
- Har hun nogensinde sagt hej? - Nej ...
Hvorfor var jeg besat af Jackie?
Det har jeg tænkt over. Jeg havde ingen kæreste.
Jeg var ikke bundet eller gift. Hun var på en måde min kæreste.
Det var et personligt forhold, der blev levet gennem kameraet -
- men det var personligt.
Det er Jackie, som hun er:
Rør mig ikke, spørg mig ikke, følg ikke efter mig.
Han fangede noget meget tilbagetrukket ved hende.
Han elskede hende og hendes børn.
Han mente ikke, at han skadede dem. Det ville han ikke synes om.
De opfattede det måske sådan, men ikke ham.
Både Jackie og Ron havde fordel af deres forhold.
- Er De glad for sagens udvikling? - Ja.
Var dagen i dag et vendepunkt?
Der er op- og nedture i retssager. Ingen ryger helt op eller ned.
Ron, er du skuffet over det, der skete i dag?
Nej, ikke rigtigt.
- Alle sager har op- og nedture. - Det har du hørt et sted.
Ron lavede et julekort, som han sendte til folk for sjov.
Det var mit julekort fra 1970.
Julemanden var Ari Onassis. Han havde cigar og solbriller på.
Julemanden lignede Ari, for han havde en stor næse.
Julemanden gav mig penge -
- for Ari ville betale mig for et forlig.
Jeg sendte kortet til Jackie, og mine advokater flippede ud.
Jackie tog det op i retten. Det var ikke godt.
Alle normale mennesker ville se kortet som bestikkelse.
Han sagde: "Betal mig, så trækker jeg mig."
De gjorde sådan et nummer ud af det, at Ron begyndte at spekulere.
Til sidst spurgte de Ron:
"Mente du ikke, at du ville bestikkes til at holde dig væk?"
"Jo", sagde han. Det var frygteligt for ham.
"Nu er de holdt op med at stille spørgsmål. Nemt, ikke?"
- "Det vil skade dig." - "Nej, det vil ikke."
"Det, jeg gør, er godt og positivt, så lad os glemme det her."
Til sidst blev dommer Cooper irriteret over Ron Galella -
- og godtog den opfattelse, at Ron skulle holdes på afstand.
Mrs. Kennedy Onassis har fået godkendt et polititilhold mod -
- freelancefotograf Ron Galella.
Han skal holde sig på 50 meters afstand af Jackie Kennedy -
- og 75 meters afstand af hendes børn.
Ron Galella blev set som en skurk.
Folk ringede efter mine indslag og fordømte Ron.
Jeg fik også et brev fra en seer -
- der var rettet mod Ron Galella.
"Du er en rotte. Jeg beder til, at Gud straffer dig -
- så du får, hvad du fortjener for at såre en kvinde i et helvede."
"Et helvede skabt af en galning som dig."
"Du er dum, ond og slimet."
"Du burde blive sendt ud på en øde ø."
Anonymt. Var det den offentlige mening dengang?
Måske ikke så voldsomt, men mange var imod Ron Galella.
Nu til en fotograf, hvis linse er blevet taget af Jackie Onassis.
Du skal holde dig 100 meter fra huset og 50 meter fra Jackie og børnene.
- Har du et målebånd på dig? - Nej.
- En metertæller? - Nej, jeg har brug for en dommer.
- Skal du fotografere hende igen? - Ja, det håber jeg.
Jeg vil gerne snart fotografere mit yndlingsobjekt igen.
Hvilket menneske fotograferer folk, der ikke vil fotograferes?
- De vil da gerne fotograferes. - Ikke nødvendigvis.
Og det stopper ham ikke. Han gør alt for at få billedet.
Angelina Jolie og Brad Pitt er par nummer et.
Så dem jagter jeg ligesom alle de gamle.
Jeg tror, vi skal denne vej.
- Ron Galella. - Okay.
Angelina. Angie.
Jeg skal op foran. Jeg er ligeglad.
- Du må ikke komme tættere på. - Okay.
- Ron Galella! - Ron gå indenfor.
"Kære Brad og Angelina."
"Har I modtaget pakken med to af mine bøger?"
"Jeg var til præmieren på The Changelling i aften -
- men jeg fik ikke hilst på jer, men fik dog nogle gode billeder."
"Har I tid til at mødes med mig, før I forlader byen?"
Giver det mening? Mødes med mig?
Mangler der noget? Håber at høre fra jer snart.
Vi ved alle, at hvis man skriver til Brad og Angelina -
- er chancerne for, at de ser brevet, lig med nul.
Chancen for, at de læser det, er mindre.
Og chancen for, at de handler ud fra brevet, er ikkeeksisterende.
Skal jeg prøve telefonen?
Men Ron skriver alligevel til dem.
Det er det, der får ham op om morgenen og ud på vejene.
Det er det, han gør.
Polititilholdene på 100 meter, 75 meter og 50 meter -
- kostede Ron sin forretning.
Jeg ankede dommen, og blev hørt i 1975.
De sagde: "Dommen var for voldsom."
"I stedet for 150 meter, siger vi 7,5 meter."
Ron var i gang igen og begyndte at fotografere Jackie igen.
Jackie Onassis besøgte for en sjælden gangs skyld Los Angeles.
Ron var der, og han blev ved med at spørge, om jeg var der.
Jeg stillede mig ved limousinen og tog to billeder.
Det første duede ikke.
Anden gang tog han et målebånd ud, han havde lavet.
Der stod: "Hold dig 7,5 meter væk." Ron smilede til Jackie.
Ari Onassis døde, og billederne blev eftertragtede -
- for hun så andre mænd, og vi troede, hun skulle giftes igen.
Hans arbejde er ikke fantastisk fra et fotografisk synspunkt -
- men fra et objekts synspunkt.
Det er ikke ret godt.
- Jeg ville have smidt det væk. - Det ved jeg.
Nogle af billederne i Rons bog imponerer mig -
- men det er objektet, der tiltrækker, ikke billedet.
Forestil dig, at et kælderrum med 5 meter til loftet -
- var det eneste tilbage i år 10.000.
I rummet lå Rons 3 millioner billeder.
Væsener fra det ydre rum ville finde dem -
- og skulle genskabe civilisationen ud fra dem.
Ville du hellere, at de fandt dem end Walker Evans, Richard Avedon -
- Titian eller Leonardo da Vinci?
- Det er Ringo. Et godt billede. - Bare jeg havde taget det.
Hvordan har I det med, at Ron vises på Museet for Moderne Kunst?
Det giver ham en vis anerkendelse i kunstverdenen ...
Man kigger på det, han har taget i en tidsperiode.
Det repræsenterer fotografien i en bestemt periode.
Kuratorer er ude efter Rons arbejde -
- til alverdens gallerier.
Det er fantastisk.
Hvad er forskellen på et af hans billeder og et Walker Evans -
- som er taget i New Yorks undergrund?
- Hvor mange har I nu? - 100 tror jeg.
30 år senere æder folk billederne råt.
Han er den eneste for mig. En kunstner, et ikon.
Han er paparazziernes pave. Han opfandt en ny stil.
Det har energi og liv. Humor.
Som kunstner skal man presse sig selv, og han fandt en vej.
Men han blev bare ved med at lave det samme igen og igen.
I sommeren 1981 ringede David McGough. Jeg var hjemme.
Ron, kom hurtigt. Jackie skal i biografen.
Jackie skulle se "Døden i Venedig".
Ron hoppede ud i bilen uden mig -
- og de skød Jackie uden for biografen, da hun prajede en taxa.
Taxaen brød sammen -
- så Jackie steg ud på 8th Avenue, som var en snusket gade dengang.
Hun gik ned ad gaden og ledte efter en taxa.
Ron var glad. Hun blev mere og mere vred, hver gang han sagde noget.
Så vendte hun sig: "Hold dig fra mig, ellers ses vi i retten igen."
Det kan godt være, hun sagde det.
Han sage: "Jackie, jeg elsker dig."
Han var glad for, at han var i avisen sammen med Jackie.
Det var hendes bevis for, at han havde brudt tilholdet.
Jackie udtrykte sin foragt for en af sine forfølgere, Ron Galella.
Anklager om, at han brød et tilhold fra 1975 på 7,5 meter.
Jackie så utålmodig ud for at vende tilbage til retten for at vidne.
Galella fik beskeden, at hvis han gør det igen, får han 6 års fængsel.
Galella sagde, at han har udvalgt et nyt objekt.
Prinsesse Grace, I dette land har vi en fotograf ved navn Ron Galella.
Ja, det ved jeg, er han her?
Jeg har ikke set ham i dag.
Ron siger, at han ikke længere må fotografere mrs. Onassis.
Derfor er De nu hans nye favorit. Hvordan har De det med det?
Skal jeg låse døren? Vi låser normalt til mørkekammeret.
Okay, læg negativet her.
Alle kan være paparazzi i dag. Kvaliteten er underordnet.
Vi åbner linsen og fokuserer.
Håndværket er blevet overflødigt -
- og helt unødvendigt.
Så i fremkaldevæsken, og så tænder vi lyset.
Det er lidt lyst her, så det skal jeg gøre mørkere.
Det er lidt for lyst. Det duer ikke.
Sådan gør man det mørkere.
Da jeg hørte om Jackies død, tog jeg hen til huset -
- men jeg tog ikke billeder.
Jeg sørgede over, at et ikon -
- og mit mest kendte objekt var borte.
Jeg tror ikke, hun ved, det var mig. Derfor smilte hun lidt.
Jeg tror faktisk, hun poserede for ham.
Hun havde nok lidt følelser for Ron.
Om man kan lide det eller ej, er der flere billeder af kendte -
- end der er af krige eller andre -
- vigtige begivenheder i Verden.
Gjort op i dollartegn eller antallet af billeder -
- er de nok tidens vigtigste fotojournalister.
- Det var ... - Fascinerende.
- Se bare alle fotograferne i retten. - Folk stod i kø.
Ja, og 35 år senere taler vi stadig om det.
Og de underviser i det på jurastudiet.
Og sagen citeres igen og igen.
- Hvem optager her? - "Notorious."
Han er paparazzi. Ved du ikke, hvem han er?
Han tog billeder af Jackie.
Jeg ved godt, hvem du er. Jeg er i underholdningsbranchen.
Brando slog 5 tænder ud på mig.
Ja, han slog dig, ikke? Han var en nar, ikke?
- Hvad gjorde du? - Han fotograferede ham.
- Sean Penn er også en nar. - Ja, endnu en idiot.
- Er der nogle stjerner med? - Angela Basset er med.
- Og et par rappere. - Okay, tak.
Man skal stille spørgsmål.
Ron Galella fortjente ikke altid lovens beskyttelse -
- men han fik den, for at undgå at skulle skelne imellem -
- hvem vi beskytter og ikke beskytter.
Der er teltet, hvor folk kommer ind.
Han er prisen for den første forfatningsændring.
Han tog mio. af billeder, og tusinder hænger på museer. Og hvad så?
Ron Galella vil ende sine dage som en klam, fattig -
- amatørfotograf af en journalist.
Vent og se. Vent 50 år, okay?
- Hej, Ron. - Det er jo kongen.
Det er svært at sige, om man vil huske ham om 50 år.
Det er også underordnet.
For Rons liv og arbejde handler om nuet.
Paparazziens oprindelse.
Han ser så bekendt ud, men jeg kan ikke huske navnet.
- John Belushi. - John Belushi, ja.
Jeg snyder her. Der står, at det er Taylor Burton. Smukt.
Jeg viste billeder af Judy Garland den anden dag -
- og folk vidste ikke, hvem hun var.
Det ved jeg ikke, hvem er.
- Hvad hedder du? - Galella.
Det er Steve McQueen. Er han instruktør?
Det er vildt. Dengang var de store stjerner -
- og der var næsten ingen fotografer.
Grace Kelly. Det ved jeg ikke, hvem er.
Endnu en smuk kvinde. Bardot. Hun ligner en model eller skuespiller.
Jeg er færdig med at tage billeder.
Der er ingen grund til det, for der er ikke meget at fotografere.
De ikoniske stjerner er væk.
Det bedste er nu at sælge billederne og mine bøger.
Der er så mange bøger, jeg vil udgive.
Det er Jackie Onassis igen, ikke? Det ligner den samme person.
Jackie Onassis og Bobby Kennedy? Ja!
Det, jeg gør nu, er høsten af mit liv.
Millioner af billeder, jeg kan ikke tælle dem.
Det er for hårdt.
Tekster: Mette Løbner www.sdimedia.com